home

EPOCA MARILOR CLASICI

**Unitatea de învăţare îşi propune să evidenţieze importanţa epocii marilor clasici pentru literatura română. Un rol semnificativ l-a avut Titu Maiorescu prin activitatea desfăşurată prin intermediul societăţii Junimea şi a revistei Convorbiri literare. T.Maiorescu stabileşte o serie de coordonate importante pentru critica literară şi recunoaşte valoarea deosebită a poeziei eminesciene. Un reprezentant de seamă al romantismului românesc este Mihai Eminescu, a cărui operă va fi pusă în discuţie pentru a se evidenţia valoarea sa la nivel european.** **Pe parcursul realizării proiectului, elevii vor descoperi modalităţi de aplicare a noţiunilor prezentate în situaţii concrete de comunicare, vor fi capabili să structureze şi să creeze diferite tipuri de comunicare scrisă, orală, multimedia, îşi vor dezvolta creativitatea, gândirea critică, abilităţile de lucru în echipă şi individual. La sfârşitul unităţii, după studierea amănunţită a textelor literare propuse, grupele îşi vor prezenta produsul final în cadrul unei mese rotunde.**

** CRITICISMUL JUNIMIST (1860 - 1890) ** - plan – 1. Cadrul istorico – literar al apariţiei. 2. Iniţiatorii Junimii (Iaşi, 1863), revista Convorbiri literare (1 martie 1867): Titu Maiorescu, Iacob Negruzzi, Petre P. Carp, Theodor Rossetti, Vasile Pogor 3. Etapele Junimii: a) 1863 – 1874 (Iaşi): caracter polemic, elaborează principiile sociale şi estetice, se manifestă în 3 direcţii: limbă, literatură şi cultură. b) 1874 – 1885 (Iaşi şi Bucureşti): apar operele de maturitate ale celor patru mari clasici c) 1885 – 1900 (1916 / 1944 - Bucureşti): caracter universitar 4. Forme de manifestare:   - „prelecţiuni populare” (1864 - 1881) = educarea publicului şi răspândirea ideilor Junimii  - întruniri săptămânale pe diferite teme  - crearea de instituţii  - publicaţii proprii  - burse pentru studii în străinătate  - manifestări comemorative  5. Obiectivele Junimii:   - răspândirea spiritului critic  - încurajarea progresului literaturii române  - originalitatea culturii şi literaturii române  - educarea publicului  - neatârnarea intelectuală a poporului român  - impunerea valorilor naţionale  - unificarea limbii literare  6. Articolele lui Titu Maiorescu:  __ „În contra direcţiei de astăzi în cultura română __ ” (1868): „neadevărul”, „formele fără fond”, combate mediocritatea. __ „O cercetare critică asupra poeziei române de la 1867 __ ” - distincţia între ştiinţă („caută adevărul”) şi poezie („exprimă frumosul”) - __ Condiţiunea materială a poeziei __ : „să deştepte prin cuvintele ei imagini sensibile în fantezia auditoriului” prin: · alegerea cuvintelor mai puţin abstracte, · folosirea epitetelor ornante, · personificarea obiectelor, a calităţilor şi a acţiunilor, · întrebuinţarea de comparaţii, metafore, tropi. - __ Condiţiunea ideală a poeziei __ : să exprime sentimente sau pasiuni. Calităţi ale poeziei: · mai mare rapiditate a mişcării ideilor, · o exagerare / o mărire şi o nouă privire a obiectelor sub impresia pasiunii · o dezvoltare grabnică şi crescândă spre o culminare finală sau spre o catastrofă · evitarea diminutivelor, a numelor proprii · ordine gradată a strofelor „__Asupra poeziei noastre populare__” (1868) – dedicată colecţiei lui Vasile Alecsandri: remarcă „limba sănătoasă”, naivitatea, lipsa de artificiu, naturaleţea sentimentului, delicateţea expresiei, energia şi justeţea comparaţiilor. „__Direcţia nouă în poezia şi proza română__” (1872) – „noua direcţie”, cea junimistă, se caracterizează prin simţământ natural, adevăr, înţelegerea ideilor apusene, accentuarea elementului naţional. - Vasile Alecsandri – „cap al poeziei” şi prima definiţie a pastelurilor - Mihai Eminescu – „poet în toată puterea cuvântului” „__Comediile d-lui I. L. Caragiale__” (1885): - defineşte noţiunea de moralitate în artă, făcând diferenţa dintre etic şi estetic - explică noţiunea de //catharsis// - prezintă raportul dintre realitate şi artă „__Eminescu şi poeziile lui__” (1889): situează opera eminesciană în ansamblul literaturii noastre prin situarea la nivel european a cuprinsului de cugetare şi simţire şi prin limba adaptată firesc acestei lărgiri de conţinut. - Portret moral al lui Eminescu, plecând de la concepţia lui Schopenhauer asupra geniului - Analiza operei lui Eminescu „__Despre scrierea limbii române__” (1866) - susţine adoptarea alfabetului latin - argumentează preferinţa pentru ortografia fonetică - combate etimologismul susţinut de Timotei Cipariu „__Limba română în jurnalele din Austria__” (1868) - respinge calcul lingvistic - combate gazetele din Transilvania „__Beţia de cuvinte__” (1873): combate „beţia de cuvinte” din discursurile parlamentare „__Neologismele__” (1881) - susţine necesitatea îmbogăţirii limbii cu neologisme, în special din franceză - este adeptul păstrării fondului principal de cuvinte - susţine adoptarea neologismelor în mod raţional „__Oratori, retori şi limbuţi__” (1902) Defineşte: - oratorul: vorbeşte pentru a spune ceva, îl stăpâneşte scopul, are valoare permanentă - retorul: vorbeşte pentru a se auzi vorbind, îl stăpâneşte deşertăciunea, are valoare trecătoare - limbutul: vorbeşte pentru a vorbi, îl stăpâneşte mâncărimea de limbă, nu are nicio valoare.
 * a) **** de cultură: **
 * b) **** de literatură: **
 * c) **** de limbă: **